שמואל דביר
הרב שמואל דביר (ה'תרפ"ה (1924/1925 - י"א באלול ה'תשמ"ט, 10 בספטמבר 1989) היה דיין ישראלי, אב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב.
לידה |
1925 בערך ה'תרפ"ה הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה |
---|---|
פטירה |
10 בספטמבר 1989 י"א באלול ה'תשמ"ט בני ברק, ישראל |
מקום קבורה | הר הזיתים |
מקום מגורים | בני ברק |
מקום פעילות | רחובות, תל אביב |
תקופת הפעילות |
? – 10 בספטמבר 1989 ![]() |
רבותיו | הרב משה צבי נריה; הרב יחזקאל סרנא; הרב יעקב משה חרל"פ |
תלמידיו | הרב משה צוריאל |
בת זוג | יהודית דביר |
אב | חיים מתתיהו טמפלר |
אם | פרידא טמפלר |
חותנים | הרב אפרים זאב גרבוז |
דיין בבית הדין הרבני ברחובות | |
דיין בבית הדין הרבני בתל אביב | |
אב בית דין תל אביב |
תולדות חייו
עריכהנולד בצ'כוסלובקיה בשנת ה'תרפ"ה, (1924/1925) לחיים מתתיהו ופרידא טמפלר, מצאצאי רבי יחזקאל לנדא. עלה ארצה עם עליית הנוער בתקופת מלחמת העולם השנייה, והועבר למקווה ישראל. למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה, משם עבר לישיבת חברון והיה לתלמידו של הרב יחזקאל סרנא, ולמד גם בכולל "בית זבול"[1]. נסמך לרבנות על ידי ראשי ישיבת חברון והרב אליהו ראם.
בשנת 1958 (ה'תשי"ט) התמנה לדיין בבית הדין ברחובות[2] ובהמשך בתל אביב. החל מאמצע שנות ה-70 כיהן כאב בית דין בתל אביב. נחשב למומחה לשמות בגיטין, והתיר עגונות. שמו עלה כמועמד למינוי לבית הדין הרבני הגדול.
עסק בקבלה וסייע בהוצאה לאור של ספרי רמח"ל, יחד עם הרב חיים פרידלנדר, הרב שלום אולמן והרב יצחק שלמה זילברמן.
הרב משה צוריאל למד מפיו ומצטט אותו רבות בספריו.
נפטר בפתאומיות מהתקף לב בי"א באלול ה'תשמ"ט (10 בספטמבר 1989)[3] ונקבר בחלקת הנביאים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו
עריכהבשנת 1950 נישא ליהודית, בתו של הרב אפרים זאב גרבוז[4]. התגורר בבני ברק.
בין בניו: הרב חיים דביר - חבר "ועד רבני זק"א" ומנהל מערכת "שולחן ערוך מורשה להנחיל", הרב אריה דביר - דיין ממונות ובורר בבני ברק והרב משה דביר - מפתח תוכנת אוצר החכמה, ולשעבר מנהל פורום אוצר החכמה.
קישורים חיצוניים
עריכה- כרטיס הקבר של שמואל דביר באתר הר הזיתים.
הערות שוליים
עריכה- ^ במדרש גבוה לתלמוד בית זבול, הצופה, 30 בנובמבר 1950
- ^ שינויים בהרכב בה"ד הרבניים, הצופה, 1 ביולי 1958
- ^ נפטר הרב שמואל דביר - אב"ד בת"א, מעריב, 12 בספטמבר 1989
- ^ נרשמו לנישואין, הצופה, 9 במאי 1950