שירילי דשא
שירילי דשא (נולדה ב-13 בינואר 1968) היא שחקנית, מדבבת,מחזאית, תסריטאית ובמאית ישראלית.
לידה |
13 בינואר 1968 (בת 56) ![]() |
---|---|
מדינה |
ישראל ![]() |
תקופת הפעילות | מ-1991 |
עיסוק | שחקנית, מחזאית, תסריטאית, במאית, מדבבת |
מקום לימודים |
תלמה ילין ![]() |
בן זוג | רוני סיני |
מספר צאצאים | 3 |
פרסים והוקרה |
פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו (כשחקנית) פרס הבימוי בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה (2017) פרס הטלוויזיה לילדים ולנוער לבימוי בסדרה קומית (2021) |
פרופיל ב-IMDb | |
![]() ![]() |
ביוגרפיה
עריכהדשא היא בתו הבכורה של האמרגן והמפיק אברהם דשא (פשנל). היא בוגרת מגמת התיאטרון של בית-הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין. בצבא שירתה כמפיקה בלהקות הצבאיות: להקת פיקוד המרכז, להקת פיקוד הצפון ולהקת הנח"ל[1].
אחרי השירות הצבאי, בתחילת 1988, החלה לעבוד עם אביה כמפיקה בפועל של המחזמר "אוויטה"[2], אחר כך למדה בבית הספר לתיאטרון של ז'אק לקוק שבפריז[1]. שחזרה מפריז שימשה עוזרת במאי בתוכנית העשירית של הגשש החיוור "כוסות רוח"[3].
קריירה
עריכהקריירה בתיאטרון
עריכהבסוף 1991 החלה לשחק במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס" בהצגות "אם לא תזוזו, אולי לא יקרה לכם כלום" ו"בגדי המלך בפרדס על היד השוקת"[4].
ב-1993 כתבה וביימה גרסה עברית של המחזמר "חנות קטנה ומטריפה" (בו כיכבה לצד עידן אלתרמן)[5], באותה שנה גם שיחקה בהצגת היחיד "דרמה קטנה" שכתב וביים רוני ניניו, שזכתה בפרס הראשון בפסטיבל תיאטרונטו[6].
במחצית השנייה של שנות ה-90 שיחקה בקומדיה "בסגנון חופשי" (שאותה גם כתבה), שיחקה בתיאטרון הבימה במסגרת קבוצת הצעירים במחזה "מלחמת אחים" ובתיאטרון חיפה כתבה וביימה את המחזה "שלום ולא להתראות".
ב-1999 שיחקה דשא בתיאטרון חיפה במחזה "פירוק" מאת רוני פינקוביץ' ובבימויו[7].
ב-2001 שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזה "לכל השדים והרוחות" מאת יצחק בשביס זינגר, בעיבוד ובימוי של מייקל אלפרדס[8].
ב-2002 שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזה "פרפר ברשת"[9].
ב-2013 כתבה ביחד עם אוהד חיטמן את המחזמר "בילי שוורץ"[10], שזכה ב-4 פרסי התיאטרון הישראלי[11]. באותה שנה גם ביימה את מופע הבידור "לסלאו לא נחה" בכיכובה של חנה לסלאו.
ב-2015 כתבה וביימה את הצגת הילדים "טובים השניים" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער[12]. על ההצגה זכתה בשני פרסי פרסי הבמה לילדים ונוער, מחזאית השנה ובמאית השנה.
ב-2019 ביימה בתיאטרון הקאמרי את הקומדיה "אניהו" (המבוססת על הסיפור "השמנמן" מאת אתגר קרת)[13].
ב-2020 כתבה וביימה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער את ההצגה "שבעת הגמדים ושלגיה"[14].
ב-2021 ביימה בתיאטרון החאן את המחזה "טייבלה והשד", על פי סיפור מאת יצחק בשביס זינגר, שעיבד לבמה בעלה רוני סיני[15].
ב-2022 כתבה וביימה את מחזה "הסבתות" בתיאטרון החאן[16]
ב-2022 כתבה וביימה את ההצגה "כראמל" בתיאטרון אורנה פורת.
בשנת 2024 ביימה את המחזה "להעיר אריות" בתיאטרון הקאמרי שכתב ועיבד יואב שוטן בהתבסס על ספרה של איילת גונדר-גושן.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
עריכהבקולנוע שיחקה בסרטים שונים, בהם: "שחקנים" (1995), "ההתחלפות" (2012)[17], ו"הנוער" (2013)[18]. שיחקה גם ב"לכל דבר מחיר", סרט הגמר של דפנה לוין לצד מאיר סויסה, ששי קשת ומיכל נחמן-צפיר.
בסוף 1992 החלה לשחק בעונה האחרונה של תוכנית ההומור "העולם הערב", ששודרה שודרה בערוץ 2 הניסיוני[19].
ב-1994 השתתפה דשא בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד עמי טראוב, שרית סרי ויואב הייט. ויצרה וביימה את קומדיית המצבים איצ'ה, בהפקת אביה פשנל, ששודרה בערוץ 2 בשנים 1994–1997.
ב-1997 כיכבה בדרמת הטלוויזיה "עיניים שלי" שכתב יואב כ"ץ וביים אורי רוזנווקס, כחלק מהסדרה "סיפורים קצרים על אהבה" בקשת, ערוץ 2. הדרמה הייתה מועמדת לפרס אופיר.
ב-2007 יצרה וביימה את הסדרה הדוקומנטרית "פשה" על אביה[20], שזכה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי ב-2008, בקטגוריית פרויקט התיעוד הטלוויזיוני הטוב ביותר[21].
ב-2010 כתבה את הסדרה "כאן גרים בכיף"[22]
בשנים 2011–2016 ביימה את הגרסה הישראלית של הסדרה "בנות הזהב"[23].
בשנים 2017–2022 ביימה וכתבה את סדרת הילדים "ילדי בית העץ"[24], עליה זכתה בפרס הבימוי בפרס האקדמיה לטלוויזיה[25].
ב-2021 יצרה יחד עם רועי שגב ויגאל שפירא את סדרת הנוער מי פה הבוס?[26].
ב-2021 יצרה יחד עם רועי שגב את הסדרה כראמל המבוססת על הספר כראמל.
חיים אישיים
עריכהדשא נשואה למחזאי והבמאי רוני סיני ולהם שלושה ילדים. מתגוררת באליכין.
קישורים חיצוניים
עריכה- שירילי דשא, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
- שירילי דשא, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
- שירילי דשא, באתר "אידיבי", מאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי
- שירילי דשא, באתר ספר הקולנוע הישראלי
- שירילי דשא, בארכיון הבימה
- עדי כץ, קרעפלאך בדשא, באתר nrg, 12 בינואר 2001
- אלון הדר, בת הסנדק, באתר הארץ, 27 במרץ 2007
- נועה הרשקוביץ, שירילי דשא על "הנוער", המחאה החברתית והקשר עם פשנל. ראיון, באתר וואלה, 28 באוגוסט 2013
- יעקב בר-און, שירילי דשא: "לא חוזרת לבמה, לא מתגעגעת למחיאות כפיים, כיביתי את זה", באתר מעריב אונליין, 3 באפריל 2019
הערות שוליים
עריכה- ^ 1 2 יואב בירנברג, מלכת השקם, חדשות, 18 במרץ 1992
- ^ ציפורה (רכילות), פרט חשוב בענייני "אוויטה". המפיקה בפועל היא שירילי דשא, חדשות, 29 בינואר 1988
- ^ יואב בירנברג, אופוס עשר, חדשות, 4 באוגוסט 1991
- ^ את לא תזוזו, לא יקדה כלום, חדשות, 22 בנובמבר 1991
- ^ שוש אביגל, תיאטרון / יעקב כהן הוא היסטוריה - "חנות קטנה ומטריפה" קובעת סטנדרט חדש בבידור, חדשות, 27 באוקטובר 1993
- ^ דורית חכים, שירלי דשא זכתה בפרס התיאטרונטו: "אני רוכדת", חדשות, 22 במרץ 1993
- ^ נילי ברקן, דרמה מגרה, משחק רגיש, באתר גלובס, 28 באוקטובר 1999
- ^ נילי ברקן, והסיפורים מתגלגלים להם, באתר גלובס, 14 בינואר 2001
- ^ עכבר העיר, פרפר ברשת, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2002
- ^ תמר רותם, המחזמר "בילי שוורץ" זכה בחג המחזמר בבת ים, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2013
- ^ מנחה נופה, עכבר העיר, טקס פרסי התיאטרון 2016: בילי שוורץ הוא הזוכה הגדול, באתר הארץ, 20 במאי 2016
- ^ נורית אסיאג, עכבר העיר, הצגות ילדים: המופע שיגרום לכם פשוט לצחוק, באתר הארץ, 24 באוגוסט 2015
- ^ עידוא דגן, ביקורת הצגה - "אניהו": מטורף ומקסים בנוסח אתגר קרת, באתר ynet, 4 במרץ 2019
דוד רוזנטל, שעטנז הדמויות ההזויות ב"אניהו" יצר מחזה אנרכיסטי מצחיק ומרגש, באתר וואלה, 9 באפריל 2019 - ^ ננו שבתאי, ההצגה "פיטר פן" היא חוויה מרוכזת של הסיוט ההורי בחופש הגדול, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2022
- ^ יעקב בר-און, אחרי דחייה בשל הקורונה, שירילי דשא מעלה הצגה חדשה, באתר מעריב אונליין, 23 ביוני 2020
- ^ ננו שבתאי, ההצגה "הסבתות": איכות שונה מהרגיל של עדינות והרבה אהבה וגעגוע, באתר הארץ, 4 בינואר 2022
- ^ אורון שמיר, עכבר העיר, ההתחלפות: זן נכחד של עשייה קולנועית, באתר הארץ, 3 במאי 2012
אורי קליין, "ההתחלפות" של ערן קולירין: המאמץ משתלם, באתר הארץ, 4 במאי 2012 - ^ אורי קליין, המציאות המעורערת של הסרט "הנוער", באתר הארץ, 31 באוגוסט 2013
- ^ תכנית מיוחדת של "העולם הערב", שתפתח את עונת השידורים החדשה, צולמה אתמול באולמי רסיטל, חדשות, 18 בדצמבר 1992
- ^ ניר קיפניס, אגדת דשא, באתר גלובס, 8 בנובמבר 2007
- ^ נירית אנדרמן, שבעה פרסים לילדי השמש, באתר הארץ, 3 באוגוסט 2008
- ^ מיה סלע, "כאן גרים בכיף": פשוט לא מצחיק, באתר הארץ, 15 ביוני 2010
- ^ לי-אור אברבך, הטרנד הבא? סדרות אמריקניות קלאסיות מקבלות 'רימייק' ישראלי, באתר גלובס, 26 במאי 2011
- ^ ביקורות:
יונית נעמן, "ילדי בית העץ": עוד גוון של לבן על לבן, באתר "העוקץ", 7 בדצמבר 2020
גילי איזיקוביץ, התגלתה תוכנית אינטליגנטית לילדים, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016 - ^ איתי שטרן, פרסי הטלוויזיה: "פאודה" הדרמה הטובה ביותר ו"שבאבניקים" זכתה בפרס הקומדיה, באתר הארץ, 9 במרץ 2018
- ^ גילי איזיקוביץ, "מי פה הבוס": שלושה כוכבי פרסום ואידיוט שימושי אחד, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2021
הקודם: (פרס לא קיים) |
פרס הטלוויזיה לילדים ולנוער – בימוי בסדרה קומית 2021–2022: שירילי דשא – ילדי בית העץ |
הבא: (יפורסם בהמשך) |